Jag är kluven. Är resan det mest spännande-
- eller är det slutresultatet? Jag tror aldrig man når ett slutresultat.
Man försöker komma så nära man kan på den tid man har.
Om man är nyfiken-
- känns det aldrig som en resa är fullbordad-
-för man byter alltid tåg-
- och man är alltid på väg nån annanstans. Det är en gåta.
Jag såg Leon som en mal som drogs till ljuset-
-varvid dess vingar brändes av.
Stanley Kubrick var ett klart ljus.
Hans lockelse på Leon var så stark att han brände sig på Stanleys ljus.
Jag hade sett "2001" när jag hade slutat scenskolan.
Det var den bästa film jag någonsin hade sett.
Jag såg "Clockwork Orange" bara för att Kubrick hade gjort den.
När jag såg Malcolm McDowells rolltolkningar...
Det var stort, djärvt...
Det var så nära teater på film man kunde komma och det var begripligt.
Det var härligt för en skådis att få visa hela repertoaren.
När filmen var slut vände jag mig till personen jag hade sett den med.
Jag sa: "Jag vill arbeta åt den mannen."
Jag hade tur, för jag hade alltid jobb.
Jag gjorde teater, tv, kostymdramer, BBC...
Jag gjorde pjäser, ett par filmer, polisfilmer...
Varför skulle de vilja det? Jag bor i förorten.
Jag var med i allt som gjordes på den tiden.
Det väcker henne inte till liv igen, era jävlar!
- Var ni i närheten av lagret? - Nej!
Jag gjorde komedier.
Jag var i London när allt förändrades.
Jag tyckte jag kunde vara och bete mig som jag ville.
Det var en enorm lättnad.
Får jag följa med dig?
En av mina agenter hade hört att Kubrick skulle göra en ny film.
Han ordnade en provspelning åt mig för filmen "Barry Lyndon".
Jag fick manuset hemskickat och på framsidan av mitt-
- satt det en lapp med Stanleys handstil.
"Lär dig de här replikerna."
När nån som Kubrick säger åt en att lära sig sina repliker-
-gör man det.
Telefonen ringde.
Min agent sa att jag hade fått rollen i Kubricks film.
Jag blev själaglad.
Jag fick ett samtal. "Kom till White Hart Hotel kl. 18."
"Stanley vill träffa dig." Jag stod i hotellvestibulen-
- och kände en knackning på axeln. Jag vände mig om.
"Hej, Leon. Jag heter Stanley." Vi skakade hand.
Stanleys handslag var mjukt och behagligt.
Man fick en kick.
Den första inspelningsdagen var jag förvånansvärt nervös.
Nån gav honom en tubkikare och han sa: "Ge järnet."
Jag visste inte vad han menade, men han sa: "Kör, Leon."
"Gör scenen som du tänker göra den. Håll inte igen till tagningen."
Vi började. Han traskade runt, tittade i kikaren-
- stod nära, långt bort, han stod på en stege, på knä.
Sen bytte han lins och gjorde om alltihop.
För varje gång fick jag börja om från början.
Precis när vi skulle börja spela in, sa han: "Nu gör vi nåt annat."
Jag blev helt förvirrad. Jag tänkte: "Han kommer skriva om scenen."
Jag gick in med min styvbror Bryan och han hade mina skor.
Vi spelade in scenen om och om igen-
- men när vi väl hade hittat känslan i det hela...
Då lät han det bara flyta på. Han avbröt aldrig.
Jag har uthärdat det usla beteendet från den irländska uppkomling-
-du har tagit till din säng.
Han är lågättad och beter sig brutalt, vilket äcklar mig.
Vi gjorde hela tagningar med monologer.
Hans brutala och okultiverade beteende.
Hans otrohet, hans svindlerier av både mig och dig.
Jag kan inte själv tukta den här lågättade skurken-
- men avskyr sättet han behandlar dig på-
- och föraktar samhället som det vore pestsmittat-
Jag beslutat att lämna mitt hem.
Det var då jag fattade vad filmskapande går ut på.
I motsats till att bara spela in. Det här var filmskapande.
Jag hoppade upp och slog honom så hårt jag kunde i ryggen.
Sen försökte jag strypa honom. Jag slog honom och...
Stanley sa: "Du måste slå hårdare."
Jag såg på Leon. "Leon..."
Vi spelade in scenen 30 gånger.
Jag vet att jag gjorde honom illa. Jag ville inte-
-men det var Stanley. "En gång till."
Vi tog lunch. Han sa: "Leon, jag vill prata med dig."
Jag tänkte: "Nu säger han 'du är bra, men det är inte vad jag vill ha.'"
Vi hade haft tre George III. Två hade sparkats.
Kunde man inte sina repliker, åkte man ut.
Då tog han in en ny skådis. Det var ingen idé att bli kompis med nån.
Han sa: "Sätt dig." Vi satte oss ned.
"Jag gillar din stil. När vi ställer in ljuset"-
- "går du igenom dina repliker."
"Jag ska skriva nya scener åt dig och behålla dig hela filmen."
Jag höll på att svimma.
Kan ni tänka er?
Jag hade spelat in film förut, men då var jag bara skådis.
Jag förstod inte hur filmskapandet gick till.
Jag började kolla in resurserna-
- och folk som flyttade rekvisitan tre meter längre in, tre m längre ut.
De ändrade vinkel på den, kostymerna syddes för hand-
- som de hade sytts på 1700-talet och folk diskuterade detaljer.
Stanley pratade med AD:n, mängder av folk traskade runt.
Alla hade en uppgift-
- och de gjorde nåt för att få just det ögonblicket att funka.
Jag tänkte: "Det är otroligt att en mans idéer leder till allt det här."
"Det här är vad som krävs för att göra en film." Det fängslade mig.
När man spelar in med Stanley måste man ha ägg.
- Vet du vad de gav mig till lunch? - Lägg av! Äggröra?
Halvrå kyckling och tomater.
De hade mixat ihop det, så jag höll på att kräkas-
- men när jag skulle spela in scenen hade det gått över.
Stanley sa: "Ge honom ett rått ägg."
I dig såg han slutet på filmen.
Nån var tvungen att ta Barry Lyndon, men vem?
Vi spelade in sista scenen i juli.
Det var tråkigt att veta att filmen snart var klar.
Jag tänkte: "Det här kommer bli jobbigt."
Jag sa till Stanley: "Jag börjar bli intresserad av den tekniska biten"-
- "och det som krävs för att göra en film."
"Jag skulle vilja jobba med det."
Han sa: "Leon, om du menar allvar vill jag att du hör av dig."
Han gav mig en fin konstbok i julklapp.
Det stod: "Kära Leon. Tack för din talang, energi och vänlighet."
"Högaktningsfullt. Stanley." Jag höll på att börja gråta. Väldigt rörande.
När "Barry Lyndon" släpptes, fick jag många festinbjudningar.
Nån ville bli min agent.
Ju fler fester jag gick på, desto fler träffade jag-
-som tyckte det var en makalös film.
Jisses! En Kubrick-film! Killen har kommit upp sig! Otroligt.
Saker hände samtidigt-
- och jag erbjöds en säsong med Royal Shakespeare Company-
- vilket jag i början av min karriär hade gjort allt för att få.
Jag fick erbjudanden från National Theatre också-
- men jag hade beslutat mig för att när jag fick en ny film-
- skulle jag be att få hjälpa till i klipprummet.
Det var en svensk/irländsk produktion av "Frankenstein".
Regissören hade sett "Barry Lyndon"-
- och sa: "Du passar som Frankenstein."
Jag sa: "Kanon. Kan jag få hjälpa till att klippa den också?"
"För att lära mig hantverket. Jag jobbar gratis."
Han sa: "Visst. Om du vill."
Under en period jobbade jag i klipprummet tills filmen släpptes.
Jag berättade det för Stanley.
Han skickade boken "Shining" till mig.
Det satt en lapp på omslaget. "Läs den här."
Jag: "Om Stanley vill att jag läser den, gör jag det."
Telefonen ringde och rösten sa: "Har du läst den? Vad sägs?"
Jag sa: "Det kan bli ett spännande projekt."
"Vill du åka till USA och leta rätt på pojken som ska spela Danny?"
Det gjorde jag gärna.
Efter det tackade jag nej till alla skådisjobb.
Uppdraget var fullbordat.
Jag blev förbluffad över att han slutade agera-
- för han var väldigt duktig. Han ville vara skådis och njöt av det.
Det var en paradox. På kulmen av sin karriär beslöt han att lägga av.
Jag blev helt paff. Han började jobba bakom kameran i stället.
Jag hade varit där i 16 månader. När jag fick åka hem, drog jag direkt.
Jag trodde de skulle kalla tillbaka mig. Men de två fann varann.
Varför skulle nån som Leon Vitali, som var skådis-
- avstå från det för en annan persons skull?
Det berodde på att han såg nåt i den personen-
- nåt man inte ser hos 90 % av alla människor.
Han var en mästare. Man har tur om man träffar en mästare i sitt liv.
Leon är en av få skådisar-
- som har gett upp karriären för att jobba med en filmskapare.
En filmskapare som Kubrick hade pondus och var kultförklarad.
När jag kollar in en sån här kartong, tänker jag:
"Här ligger åratals restmaterial."
Det man måste göra i branschen för att nåt ska funka.
All korrespondens och sån skit. Det var mycket sånt.
Anteckningar om saker som är fel på kopiorna.
Jag fick se igenom varenda ruta och sen skicka anteckningar.
Stanley var manisk när det gällde att skriva ned saker.
"Skriv ned det. Kom ihåg att läsa det du har skrivit ned."
Jag tillbringade mycket av min tid med att skriva ned saker.
Vi arbetade med samtliga Stanleys filmer hela tiden.
Det fanns alltid nån i världen-
- som ville ha en kopia av eller visa hans filmer.
Det kunde vara Finland, Frankrike, Tyskland-
-Sverige, Danmark...
Men vi gjorde nåt helt annorlunda då. Vi spelade in "Full Metal Jacket".
Den här är för Danny Lloyd. Det är hans inspelningsschema.
Brittisk lag var sträng när det gällde barnskådisar.
Man fick bara filma 20 minuter varje hel timma.
Stanley blev orolig och sa: "För protokoll." Det blev "Lögnernas bok".
Sista inspelningsdagen var den 27 mars 1979.
- God kväll, mr Torrence. - God kväll.
Jag åkte till Denver först. Jag skulle videofilma alla ungarna.
Vi ställde samma frågor till dem alla.
Det var 4 000 barn och de flesta fanns i Chicago.
Jag minns att jag var fyra år och mina föräldrar pratade i köket.
Vi skulle åka till Chicago för provfilmning.
Det var mängder av ungar där. "Vi har inte en chans."
Jag sa: "Hej. Är det du som är Danny?" Han svarade inte.
Av nån anledning satte jag mig ned på huk-
-så jag kom i jämnhöjd.
"Jag heter Leon. Vet du varför du har kommit hit?" Han satt så här.
Hans mamma sa: "Kom igen, Danny. Vi har åkt hela den här vägen."
Plötsligt sa han "okej" och tog min hand. Sen gick vi in i rummet.
Vi satt på var sin stol några decimeter ifrån varann-
-och stirrade på varann.
Sen sa han: "Jag gillar din kostym."
Det var allt. Efter det pratade vi.
Leon var toppen. Efter det var vi bästa vänner.
Hej, Danny.
Det stod inte i manuset att de skulle vara tvillingar.
Problemet var att de som provspelade hade drillats av teaterinstruktörer.
De hade lärt dem tala med ett visst tonfall.
"Jag vet inte varför..."
Jag tänkte... Jag började bli desperat-
- men sista dagen kom en kvinna in med två tvillingflickor.
Jag tänkte på Diane Arbus berömda foto av ett udda tvillingpar.
Jag gjorde ca tio tagningar med dem. Jag sprang ut på scen.
"Jag har hittat dem."
Han såg på dem och sa: "Det råder ingen tvekan."
När såna saker händer, talar det för sig själv. Man behöver inte säga nåt.
Jag minns att Leon kunde säga "sluta" eller "se rädd ut".
Jag gjorde som han sa. Han var min teaterlärare.
Stanley såg att det funkade.
Om vi skulle göra en kameraåkning, var jag den som var närmast honom.
Jag gav honom direktiv.
Fortsätt. Rädd.
"Se rädd ut. Se dig om. Sväng höger."
Leon och jag repade.
Eller så spelade vi in det med Leon som "Jack".
Danny!
Det är som en stor labyrint.
Stanley ville att jag hjälpte Shelley och Scatman med replikerna.
Det är bara ett kök.
- Minns du alla tagningarna? - Typ.
Jag minns det på grund av glassen.
Några dagar senare sa nån: "Vi har gjort slut på 20 l glass."
Om vi fick börja om, fick jag mer glass.
Jag kunde inte äta den, men som fem- åring tänkte man: "Kolla in glassen."
Det är en kultförklarad rollfigur. Många strävar efter att nå dit.
Det viktigaste jag har att säga om det är-
- att det var en hyllning till Leon och hans arbete.
Stanley hade sagt: "Har du ingen specifik uppgift, håll dig nära mig."
"Gå på mötena och se hur allt funkar och är organiserat."
Jag och John Alcott använde svartvita polaroider för att få rätt kontrast.
Jag hade fått ta med min kamera.
Stanley visade mig vad man kunde göra med den.
Överexponera, underexponera... Sånt han hade lärt sig som fotograf.
Jag fick ta alla stillbilder i Chicago, Denver och Kansas City.
Vi tog in på hotell i städerna vi besökte-
-och fotade rummen i dem.
Jag kom tillbaka med 100 rullar film. Han sa: "Du har gjort ett kanonjobb."
Han får en att må bra eftersom han får en att känna sig delaktig.
Man känner sig som en viktig kugge i maskineriet.
Låt honom inse att vi har ont om tid.
Dagarna var fulla med olika arbetsuppgifter.
Det var rena himmelriket.
De som pratade med Stanley i tio minuter-
- eller arbetade med honom i ett år eller längre-
- kände alltid: "Jag har lärt känna den verklige Stanley Kubrick."
Han kunde träffa nån, skaka hand... "Hej. Det är jag som är Stanley."
Han var schackspelare. Folk som träffade honom första gången-
- sa alltid: "Han var inte alls som jag trodde. Han var fantastisk."
"Han var trevlig. Han var ditten och datten."
Han var likadan mot mig när jag träffade honom-
- men när vi gjorde "Full Metal Jacket" och ansvarsbördan ökade...
Då kom Stanley in och röt till.
Datum: Augusti 1985. Plats: Produktionskontoret.
Stanley bjöd in mig för att visa vad som sker bakom kulisserna.
Det som slog mig var bristen på folk. Stället var nästan tomt.
Leon Vitali var där. Jag hade träffat honom förut.
Jag tror han är Stanleys assistent. Leon är mångsysslare.
Han antecknar allt. Ibland skriver han på sina armar.
På "Full Metal Jacket" såg jag Leon som Igor i "Frankenstein".
"Ja, herre." Han var Stanley Kubricks slav.
Jag skulle vara överallt samtidigt.
Stanley använde mig på det vis han tyckte var optimalt och funktionellt.
Det var första gången jag fick rollbesätta åt Stanley.
Vi fick tusentals band skickade till oss.
Vi hade fullt upp.
Jag gick med på att bli teknisk rådgivare för att få in en fot-
- och få provspela för Stanley. Jag ville ha rollen som furir Hartman.
Ingen hade kunnat göra honom bättre än jag.
Han såg på mig sa: "Glöm det. Jag har redan en skådis."
I marinkåren blir man ingen bra förlorare.
Hej, sir. Jag heter Tim Colceri.
Warner ringde. "Kom och skriv på kontraktet."
Han sa: "Du har filmens bästa roll."
Sen tog han fram manuset. Du ska spela exercisbefälet.
Jag letade efter statister och åkte till regementen och sa:
"Vi spelar in en film. Är nån intresserad?"
Sen slog det mig att Ermey brukade klä sig som exercisbefäl.
Jag tänkte: "Vi gör som han brukade göra."
"Vi ställer upp dem och låter honom ta hand om dem." Jag videofilmade.
Jag tänkte att Kubrick skulle se det och tog mig ett snack med killarna-
- och berättade att jag skulle säga elaka saker om deras föräldrar-
- och att de inte skulle slå mig. Då skulle jag inte anlita dem.
Sen tog jag dem en efter en. Jag förolämpade dem och deras familjer.
"Vad heter du, din skithög?"
Sen la jag märke till att Leon diskret filmade dem-
- och sen mig. Jag insåg att det funkade.
Jag repade repliker med Leon-
- medan Lee Ermey marscherade med killarna. Jag började med dialogen.
"Om ni har en knöl eller ärr som sticker ut från skallen."
"Så fort ni sätter er ned..." Leon sa: "Sluta."
"Varför då? Det går ju bra." Han: "Så fort ni slår er ned."
Jag visste att Stanley skulle få se bandet samma kväll.
Dagen efter skulle jag få rollen. Det var busenkelt.
- Visste du det? - Ja, innerst inne gjorde jag det.
Jag visade Stanley banden. Han höll på att skratta ihjäl sig.
Jag räknade med att bli inkallad dagen därpå och det blev jag.
Min tuffaste uppgift i den filmen var-
- att åka hem till killen med Stanleys brev.
"Jag beklagar, men..."
"Jag har beslutat att ge Ermey rollen som Hartman"-
- "men jag vill ha dig som helikopterskytt i stället."
"Högaktningsfullt. Stanley Kubrick." Jag blev förkrossad.
Jag ville inte umgås med folk.
Allt blev suddigt. Tv:n blev suddig.
Jag blev arg, för jag hade haft rollen i åtta månader-
- men han vågade inte berätta det själv. Han skickade Leon.
Många skådisar gjorde allt för att få jobba med Stanley.
De trodde sig ha fått rollen, sen var den borta.
Det var inte lätt. Jag led verkligen med honom.
"Som Stanleys assistent är Leon redo att besvara alla frågor."
"Det är ett enormt åtagande. Det kan man se i Leons ansikte."
"Det är härjat och oroligt. Jag älskar Leon, men han gör mig dyster."
"Jag vill hjälpa honom, men hur?"
Jag blev misstänksam när Leon ville repa repliker med mig-
- för jag visste att han hade Stanleys öra.
Jag och de andra skådisarna trodde att Leon var nån form av spion.
Han ville se om nån rökte braja. Alla var misstänksamma mot Leon-
- men Leons enda mål var att se till att folk var optimalt förberedda.
Alla var spända. För varje dag som gick-
- blev Stanley allt mer spänd och orolig.
Vår art director fick ett nervsammanbrott-
- på grund av arbetsbördan. Vi fick riva Beckton och sen bygga upp det.
Stanley gav mig till Leon. Jag blev Leons projekt.
"Tror du att du är Mickey Spillane?"
Vi hade många timmar med provspelningar.
Vi lät transkribera dem och sydde ihop Lees roll från ca 800 sidor.
Jag vet hur hårt han slet med Ermey-
-för våra loger låg vägg i vägg.
En gång gjorde jag Leon arg. Han plockade upp en apelsin-
- och kastade den mot mig. Jag fångade den och kastade den tillbaka.
Vi kastade apelsinen mellan oss och jag började köra mina repliker.
Det spelade ingen roll hur mycket vi repade.
Han fick ligga på golvet, blunda och säga sina repliker.
Sen ökade vi takten, så han sprutade ur sig dem.
- Är du rumpryttare? - Nej, sir!
Du knullar säkert folk i röven utan att ha hyfs nog att runka av dem!
Leon Vitali...
Han släppte av mig på kvällen och hämtade mig på morgonen.
Han var alltid där. Vi snackar 14, 20 timmar om dagen sju dagar i veckan.
Han sov aldrig. Stanley pressade honom.
Utan Leon hade jag inte gjort en hälften så bra insats-
- som jag gjorde i "Full Metal Jacket".
Lyssna nu, menige Pyle.
Lyssna noga nu.
Jag vill ha ditt vapen och det bums.
Lägg ned vapnet vid dina fötter och gå bort ifrån det.
Vad är det för fel på dig, dumskalle? Fick du inte uppmärksamhet nog...
Den rollen öppnade alla dörrarna för mig.
Jag har inte varit arbetslös sen dess. Det har varit toppen.
När filmen var klar beslöt de sig för att ta med helikopterskytten igen.
Han bodde hemma hos mig.
När vi gick igenom rollen, började han gradvis hitta nyanserna i den.
- Några kvinnor och barn? - Ibland.
Det var härligt att se nån få en förståelse för nåt.
När vi sen spelade in det... Vi flög helikopter och jag videofilmade det.
Vi repade det. Stanley vägrade förstås att flyga.
När Stanley kom hade vi hållit på i två, tre timmar.
De riggade det i uthuset. "Vinkeln är fortfarande fel."
"Gör det likadant 13 gånger till."
Han blev lite lugnare, men ännu mer skrämmande.
Springer de, är de en VC.
Står de kvar, är de en väldisciplinerad VC.
Stanley sa: "Du får göra ljudpåläggen."
Jag: "Vad menar du?" Han: "Du får göra ljudeffekterna.
"Jag vet inte om jag klarar det." Han: "Klart du gör."
Han gav mig alltid nya uppgifter så.
Om jag sa "jag kan inte göra skisser", sa han "klart du kan".
Vår ljudkille Eddie Tise och jag-
- gjorde alla fotsteg, prassel, gnissel...
Alla typer av ljud. Fnasket också.
Efter "Full Metal Jacket"... Hade du velat byta arbetsuppgift-
-efter vad du visste om Stanley?
Nej, efter "Full Metal Jacket" hade jag inte velat arbeta åt Stanley.
Jag är för självisk. Det Leon gjorde var osjälviskt.
Nästan som att korsfästa sig själv.
Jag hade inte klarat det. Jag är för självisk-
- men Leon la 30 år av sitt liv på Stanley Kubrick.
Det Leon gjorde för Stanley motsvarar vad en armé producenter-
- chaufförer och skräddare gör på andra filmer för regissörerna.
Varenda dag var en berg-och dalbana och dagarna var väldigt långa.
När man körde in genom de enorma järngrindarna-
- som aldrig stängdes, hörde man en smäll mentalt.
De stängdes bakom en. Det gjorde jag.
Nu gällde det.
Man fick ingen egentid förrän man åkte därifrån nån gång.
Jag ringde till labbet eller till Warner i London.
Jag visste att jag skulle få jaga resten av dagen.
Jag jobbade 16 timmar om dagen, men det var i huset.
I Stanleys hus där vi arbetade, men när jag kom hem fortsatte jag ringa.
Hade han mycket personal?
Det var bara jag som jobbade med film, video, tv och såna saker.
Med hans filmer. Sen var det Tony Frewin som var vaktmästare-
-och mellanhand-
- samt Jan, som skötte Stanleys privata affärer.
- Men du skötte det kreativa? - Nej, jag "skötte" aldrig Stanley.
Jag "skötte" aldrig Stanley. Jag skötte mig själv-
- så jag kunde existera i Stanleys värld.
Jag var där tills kl. 03. Han antecknade.
Det var så jag lärde mig. Jag såg när han gjorde det-
-under många år.
När han vitbalanserade... Han gjorde om det många gånger.
Han kom in kl. 23. Leon var där. Det var som en familjeaffär.
Det här är Stanleys anteckningar. Han antecknade hela nätterna.
"Väldigt onaturligt ljus." Det är 15 sidor!
De blev nog modfällda när de såg det här på morgonen.
En period fanns den här på alla fax Warner skickade.
Man började hata Snurre Sprätt.
Man tänkte: "Ännu ett fax med dåliga nyheter."
Det här var vhs-videon av "2001" med mina anteckningar.
De hade inte följt min skiss exakt.
Jag gjorde den här. När man öppnade den fanns det en broschyr på insidan.
Allt måste vara exakt. Stanley fick signera dem.
Jag använde en färgkopierare och de var otroligt långsamma.
Det gjorde Stanley galen, för han ville ha allt omgående.
Det är här förberedelserna inför "Wartimes lies".
En lista över handeldvapen och artilleri.
Inventering...
För varje film Stanley spelade in fanns det 25 säkerhetskopior.
För varje originalnegativ fanns det många dussin likadana.
Originalnegativet till "Dr. Strangelove" försvann, bara.
Det enda originalnegativ man ser är en kort sekvens-
- när Mandrake har hittat en fungerande radio-
-och inser att det är falskt larm.
Jag letade efter det i tio år.
Det var därför vi höll koll på varenda rulle i Stanleys filmer.
Om vi kunde lagra dem själva, gjorde vi det.
- Och det var ett heltidsjobb? - Allt man gjorde var ett heltidsjobb.
Leon gjorde-
- olika trailers för alla världens länder. De kopierades här.
De kontrollerades av Leon... och skickades sen ut.
Han hjälpte de små produktionsbolagen.
Alla detaljer som fick Leon-
-att börja tugga katatonisk fradga-
- var sånt som andra i vårt bolag och i andra bolag-
-inte ens tänkte på.
När "Full Metal Jacket" skulle släppas i Storbritannien-
-började Stanley intuitivt misstro-
- Warner Home Videos chef i Storbritannien.
Det gick så långt att han skickade ut folk i landet-
- för att fota skyltningen i butikerna och butiksfönstren.
Jag fotade i de här butikerna.
När jag berättade för Stanley att det inte fanns någon reklam-
- i Warners egen byggnad, blev han helt jävla galen.
Jag kände mig ansvarig för det.
Vi rättade till bristerna.
Hans perfektionism kunde göra en galen ibland-
- men det var hans filmer, och han var en konstnär som brann för dem-
- och ville att publiken fick se högkvalitativa filmer-
-och att de marknadsfördes korrekt.
Leon blev länken mellan Stanley och kolossen Warner Brothers.
Det var ett gigantiskt företag.
Det var som en dinosaurie med jättekropp och pyttehjärna.
Det Stanley gjorde via Leon var att få dem att ändra saker en smula.
Jag hörde aldrig nåt annat än: "Vill Leon ha det, ska han få det."
Om nåt gick snett sa han: "Det är ditt ansvar"-
- "att se till att de förstår exakt vad det är du vill ha."
Det kunde krävas två, tre, fyra, fem, sex försök att få det rätt.
Om jag kände att jag inte fick nåt gensvar, eller om folk-
- jävlades med mig... De lovade skicka saker, men gjorde aldrig det.
Då sa han: "Leon, ring dem."
Säg: "Säger ni så till mig, säger ni så till Stanley."
Han var lojal mot mig.
Ibland låg det ett fax på mitt skrivbord-
- från Stanley till någon, i vilket han anklagade dem för nåt skändligt.
Men han skrev mitt namn som avsändare.
Jag visste aldrig vad jag hade sagt-
- eftersom Stanley använde mig som substitut.
Med två undantag träffades jag aldrig nån från kontoren här i Los Angeles.
Inte ens när de var i England. Stanley höll mig gömd.
Jag tror inte han ville att de fick se hur jag såg ut.
Han ville att jag var hans "talesman". "Gör si, gör så."
De hade hört min röst och trodde nog jag var lång med kostym med väst.
Folk utgår ifrån att en assistent gör skisser-
- jobbar med labben, håller på med restaureringar-
- rollbesätter, jobbar med skådisarna...
Var du nöjd med den arbetsbeskrivningen?
Det spelade ingen roll. När jag åkte utomlands och fyllde i blanketter-
- skrev jag "filmarbetare" under "yrke".
Jag är filmarbetare. Jag arbetar med film.
Som assistent-
- hjälper jag bara nån att förverkliga-
- vad det nu är de vill visa på vita duken.
Jag var dialogcoach och skötte leveranser, tv, försäljning-
- skisser, videoöverföring, dvd: er, inventering, kollade kopior-
-översättningar av trailers...
Det fanns inte en telecine vi inte hade diskuterat-
- och jag sen hade diskuterat med labbet.
Först tänkte man: "Herregud! Stanley Kubrick!"
Men sen tänkte man "nej!"-
- för man pressades bortom alla gränser.
Man måste förstå Kubrick innan man kan börja förstå-
-vad Leon Vitali fick gå igenom.
- och vad som inpräntades i hans själ och hjärna.
Det är först när man inser hur det här geniet som var mardrömslik, varm-
-omtänksam, avmätt, kall, rolig-
- supersmart och otroligt driven, gjorde sina filmer.
Stanleys extrema detaljnoggrannhet fick många att lämna honom.
Produktionsdesignern på "Barry Lyndon"-
- fick hämtas med ambulans. Han pallade inte pressen.
Han kunde vara supercharmig.
Man var i sjunde himlen. "Han klappade mig på axeln och var nöjd."
I nästa stund kunde han sabla ned en.
Jag var alltid livrädd för honom.
När han ringde var det som att prata med gud.
Att bo och arbeta i den miljön som var så intensiv...
Stanley var väldigt intensiv.
Leon stod honom så nära nån kunde komma.
Om Leon gjorde nåt fel...
Ingen är felfri! Jag beklagar.
I synnerhet inte när man jobbar med Stanley för det är så många detaljer.
Han trodde att man inte brydde sig-
- eller att man inte var lika engagerad som han.
Han väntade alltid på att man skulle dabba sig.
Oavsett hur mycket man gav... "Du har mer att ge."
"Mer, mer, mer..." Det var det som tog kål på Leon.
Vi undrar nog alla hur det skulle vara att få umgås-
- med en superregissör, men när man tänker efter:
"Det vore ett helvete." Man skulle inte få nåt eget liv.
Hela ens tillvaro skulle kretsa runt en person.
Stanleys motsvarighet utanför filmbranschen-
- skulle vara Gordon Ramsay i en av hans realitysåpor-
-där han svär åt alla.
Se mig i ögonen! Du är inte lika förbannad som jag!
Jag skickar inte ut sån skit! Här är vi proffs! Ta tillbaka skiten!
Stanley kunde vara sån. Om han blev arg...
Om det blev fel, var man rökt.
På alla de här jobben...
När man lämnade labbet eller vad det nu var-
- med det man trodde man hade med sig...
Man hade haft många alternativ. Under hela hemresan tänkte man:
"Herregud... Tänk om han inte gillar det."
- Jag menar... - Stressigt?
De gjorde en 70 mm-kopia av "2001".
Vi fick en kopia som var tio grader för grön.
Jag fick gå igenom varenda ruta. De små rutorna är Stanleys 35 mm-film...
...som han har färgsatt. Som ni ser är de väldigt annorlunda.
När Stanley såg den blev han rasande. Det är ett passande ord.
Jag såg den och sa: "Den godkänner han aldrig."
Den är helt annorlunda och det skulle alla se.
Då tyckte jag synd om Stanley-
- men till viss del fick han skylla sig själv-
- för hans lynne var så giftigt och spydigt...
Det krävdes mod att berätta sanningen för honom.
Om vi såg på arbetskopian, var jag tvungen att säga:
"Det här är inte bra."
Hade jag inte gjort det, hade han frågat efteråt:
"Varför sa du inget?"
Det var julafton och jag var ensam kvar i klipprummet.
Alla hade gått vid lunch.
Stanley kom för att se på arbets- kopian och var på uruselt humör.
När jag brukade påpeka att det var blänk i kopian-
- sa han alltid: "Jag gillar blänk." Så jag slutade nämna det.
Han såg ett blänk i arbetskopian och sa: "Ett blänk."
Jag sa: "Du gillar ju blänk." Han gav mig en helt sanslös utskällning.
Han vrålade åt mig. När han var klar, sa han: "Du vill väl åka hem nu?"
"Jag har julklappar åt dig. Kom."
Utanför hans kontor stod det en låda med julklappar.
Han sa: "Ta dem. God jul." Jag tänkte: "Han är otrolig."
"Nu kommer han låta mig vara i fred." Klockan 13 på juldagen-
- började han ringa mig. "Hur går det med filmen?"
När jag trodde vi hade pratat klart, ringde han igen.
"Vad händer med ditten och datten? Har du gjort det här?"
Det tog aldrig slut.
När man jobbar som Kubricks assistent är det lätt att tappa humöret.
Man måste ett otroligt tålamod för att orka ta sån skit varje dag-
-och köpa läget.
Han tyckte nog inte-
- att han behövde vara snäll mot mig längre.
"Du ska vara här och göra det här."
Gjorde man ett misstag kunde han korsfästa en för det.
Ibland var jag en idiot.
Jag fattade inte vad han sa eller gjorde enorma felbedömningar.
Stanley skrek åt honom. "Leon, vad gör du?"
"Herregud... Ja, Stanley. Okej, Stanley."
Han skrek aldrig tillbaka. Hur många år samarbetade de?
Han stod ut så länge, eftersom han var obrottsligt lojal.
Stanley insåg att Leon skyddade honom.
Leon har berättat om några kära minnen.
Han stod på sin veranda och rökte och pinkade.
Jag tror aldrig Jack Nicholson pinkade med Kubrick.
De hade ett unikt förhållande. Det var väldigt ovanligt.
De litade på varann.
Leon var Stanleys förlängda arm. Det fanns ett outtalat samförstånd.
Här är ett protokoll jag skrev om de bildförhållanden-
-som Stanley ville ha i sina filmer.
Jag lät attestera dem. "Barry Lyndon" var ett tvistefrö.
Jag fick ett helvete eftersom många människor sa:
"Det var aldrig 1.77."
Det lustiga är att jag arbetade med Stanley alla de åren-
- och vi hade en speciell bländare i kameran. Det var 1.77.
Det var lite som "Room 237"-
- där folk hade egna åsikter om vad filmen handlade om.
"Fotot av en störtloppsåkare var ingen störtloppsåkare."
"Det var satan med svans."
När jag ser en fullmåne, ser jag aldrig gubben.
Ser man den från sidan, kan man se en sittande pudel.
Men det finns ingen pudel som sitter på månen.
Leon, var Stanley inblandad i Apolloprogrammet?
Nej!
"Att göra: Städning av projektionsrummet. Ca en halv dag."
"Gå igenom dokumentskåpet och organisera om. Ca en dag."
"Röj upp det gamla biblioteket. Gör klart inventeringen av stallet."
"Ca en halv dag." "Stallet" var en 50 m lång byggnad-
- där vi bara tryckte in allt. Jag fick gå igenom allt.
"Käre Stanley. Nu är stallet klart."
- Blev han nöjd? - Han tittade inte ens på det.
"Leon, hur lyckades du lorta ned soffan så?"
Det berodde på hundhåren från hundarna han lät ligga på soffan-
- på söndagskvällarna när han såg på film.
Min uppskattning för ett snille skulle nog ta slut-
-om han bad mig städa.
Han gjorde allt för honom. Det hade inte jag gjort.
Hade det blivit fysiskt jobbigt, hade jag sagt:
"Tack! Du är ett snille. Lämna mig i fred."
En av mina andra sysslor var kattinhägnaden.
Hur skulle vi hålla katterna trygga? Stanley... Herregud.
Han trodde inte att djur kunde vara falska.
När nåt av dem var döende, blev det ett megaproblem.
Vi hade en fin katt. Hon hette Jessica och var 16.
Hon blev förlamad så jag riggade ett videosystem i huset.
I varje rum fanns en skärm så man kunde se Jessica-
-dygnet runt.
Han blev helt besatt. Han ville inte släppa taget.
Till slut fick veterinären ge henne en spruta-
- vilket borde skett långt tidigare. Allt var en tragedi för honom.
Om en hund var döende var den allt som existerade.
Jag förstod det. Inget blev gjort. Jag fick hålla arbetet i gång.
När han kom tillbaka, kunde jag säga: "Vi har kommit så här långt."
Leon var fascinerad, nyfiken och där.
Han var Shakespeare-utbildad, men kunde ändå hela film-hantverket.
Hittar man nån som kommer ihåg alla produktionsdetaljer-
- har man lyckan gjord. Dessutom var Leon helt betagen i honom.
Det var oersättligt.
Om Leon hade försökt bryta sig loss, hade nog Stanley förhindrat det.
Han kom in på mitt kontor och sa: "En sak slog mig."
"Du tänker väl inte börja jobba åt Warner?"
Jag hade min arméjacka på mig och hade inte kammat mig på en vecka.
Jag sa: "Ser jag ut att passa på ett storbolag?" Han skrattade och gick.
Efter det diskuterade vi aldrig saken igen.
När nån sa till Stanley-
- "jag ger min högra arm för att få jobba för dig" log han.
Jag tror han tänkte: "Du är snål."
"Bara högra armen? Den vänstra, då? Benen, kroppen och hjärtat, då?"
Om man sa "jag engagerar mig", var det säkrast man menade det.
Annars var det ingen idé att bry sig.
Gav man inte allt man hade, skulle man svika sig själv.
För det gjorde han. Han gav allt han hade.
Det var det viktigaste av allt. Det var det jag såg, förstod-
-och reagerade över.
- Förstod släkt och vänner det? - Det tror jag inte.
- Varför inte? - Eftersom Stanley slukade en.
Men befann sig i en märklig värld och Kubricks var märkligare än de flesta.
Han var helt fördjupad i det dagliga detaljarbetet.
Han ville göra allt och mycket överläts åt Leon.
Leon blev hans armar och ben och det blev jobbigt för honom.
Han erkände det aldrig.
Han sa det aldrig högt, men det gör jag.
Leon offrade mycket av sitt privatliv för saken.
Behövde han jobbet? Nej, han kunde fortsatt arbeta som skådis.
Stanley sa: "Antingen brinner man för det eller inte.
"Det finns inga mellanlägen."
Brann man för det gav man allt tills man var för trött för att fortsätta.
- Hur var Stanley med er? - Stanley?
Han var underbar.
Han var alltid snäll mot oss.
Han var charmerande, men jag arbetade inte åt honom.
Hade de haft en bra dag, fick jag en bra dag.
Hade Stanley en dålig dag, fick Leon en dålig dag och sen jag en.
Jag såg förstås att han krävde mycket av Leon-
- och gjorde hans liv jobbigt. Han fick arbeta jämt och ständigt.
Han hade fullt upp, så jag och Vera roade oss själva.
Han ringde, kopierade och rökte.
En cigarett och en kopp te. Sen var han helt uppslukad av arbetet.
Det var kafkaartat. Högarna med arbete försvann aldrig.
Staplar med filmrullar som skulle kollas.
Dubbning, översättning och undertextning. Högar med affischer.
Staplar med vhs-kassetter, där dubbningen skulle kontrolleras...
Jag blir trött av blotta tanken.
Leon kunde aldrig slappna av.
Ibland sov han fullt påklädd på dörrmattan-
- så han kunde sova i två timmar och sen fortsätta arbeta.
Jobbar man åt en perfektionist, fortsätter man bara jobba och jobba-
- tills man går in i väggen. Leon har gått in i väggen flera gånger.
Han tyckte det var större än han och fortsatte-
-tills han uppnådde det perfekta.
Det var det som drev honom. Det var nästan som knark.
Arbetet var det viktigaste för honom. Det överskuggade allt.
Det var svårt att diskutera och kommunicera med nån-
-som hade tankarna på annat håll.
Jag var avundsjuk över att han alltid hade tid för andra.
Som barn... Jag begrep inte det.
Ingen arbetar dygnet runt-
-men Leon gjorde det nästan.
Han hade ständig jour.
En dag ville Stanley ändra reklam- kampanjen för "Full Metal Jacket".
Leon fick gå igenom varenda ruta i filmen-
- för att hitta rutan med just den nyans som Stanley letade efter.
Just den dagen hade Leon en varböld i en tand-
-så han drack whisky-
- i hopp om att whiskyn skulle döva smärtan.
Leon var väldigt kunnig, inte bara om film utan om litteratur.
Samtidigt var han en arbetshäst. Han gjorde allt för en.
När man arbetar med den typen av regissörer-
-är det som att dela blod med dem.
Om man är på insidan. Man kan bli beroende av det.
Film-och teaterarbetare är inte som andra.
De gör det för att de älskar det och arbetar stenhårt.
De gör det och skapar en makalös, fungerande social enhet-
- som är extremt intim, på några timmar.
Jag kom in en kväll och träffade framkallningsgänget.
Det var mörkt i rummet, så de fick treva sig fram.
En gång gick rullen av och en kille svepte in sig i film-
- för att snabbt få ned den i vätskan och rädda filmen.
Branschen är byggd på såna människor.
Man gör det inte på den här nivån utan på den här. Man är spjutspetsen.
Det är en berusande och beroendeframkallande miljö.
Jag är inte besatt av kreativitet, men det är ett nödvändigt krav.
Antingen älskar man det-
- eller så är man en idiot eller en blandning av båda.
- Är du besatt av kreativitet? - Jag är en kreativ person.
Jag arbetar mycket och när jag är ledig lagar jag mat.
Lagar jag inte mat, knullar jag. Jag är kreativ.
Jag arbetade som assistent åt en skicklig svensk regissör på Dramaten.
Jag hade småroller i hans pjäser och var regiassistent.
Jag älskade det! Efter ett tag började jag känna och tänka som han.
Jag lärde mig att tolka hans ögon.
Det var en fantastisk upptäckt som assistent.
Det var en indirekt upplevelse.
Man fick uppleva nåt genom en annans persons snillrikhet.
Man arbetade med det och lärde sig av det.
Man fattade galoppen. Sen sa Stanley: "Jag har ändrat mig."
"Börja om." Det gjorde mig inget.
Jag arbetade åt honom i hans filmskapande.
Grejen var den att...
Jag ville vara med Stanley och arbeta med Stanley.
Det var det jag ville.
Han var 1900-talets mest lysande filmskapare.
Det var en ära för mig-
- att få arbeta med honom under alla de där åren.
Redan som liten såg jag-
- vilken inverkan Stanley hade på honom.
Jag gillade det inte alltid-
- men visste alltid... att det var nåt som han behövde.
Min pappa, som jag älskade...
Han kunde sätta sig vid pianot och sjunga "La Mer".
Det var härligt att stå där. Han tittade på mig när han sjöng.
"Han sjunger bara för mig." Den sången genomsyrade mig-
-under många år. Väldigt djupt.
Det var och är fortfarande-
- en av de där sångerna jag kan lyssna till om och om igen.
Under första världskriget var pappa barn och bodde i Belgien.
Tyskarna kom till hans hus. Bara han och hans mamma var hemma.
Pappan var motståndsman och de letade efter honom.
Mamman vägrade säga var pappan var-
- så de sköt henne i trädgården och tvingade min pappa att se på.
Han var väldigt labil i resten av sitt liv.
- Hur var det i ert hem? - Det kunde vara laddat.
- Spänt, om jag minns rätt. - Ja. Jag...
När pappa levde? Det räckte med minsta lilla för han skulle balla ur.
Vi försökte undvika alla situationer-
- som kunde leda till kritik. Det var det vi försökte göra.
Hålla en låg profil och hålla oss undan.
Han dog när jag var åtta. Det var en vacker sommarmorgon.
Mamma och min bror målade om i korridoren.
Jag gick till henne och sa "jag hörde att"... Hon hyssjade mig, bara.
Jag såg henne i ansiktet och hade aldrig sett henne så fridfull.
Hon sa: "Gå in på ditt rum, var tyst och fundera."
Jag tänkte: "Nu får vi aldrig gå på bio med honom igen."
"Vi får aldrig gå till godisbutiken med honom igen."
"Nu kommer han inte kunna slå mig igen."
"Jag slipper se honom försöka döda min storebror."
När jag funderade, kunde jag höra dem måla.
Gradvis återskapade vi vårt liv-
- men vi var vaktmästare i skolan och hade ett jobb att sköta på kvällarna.
Jag insåg hur jag skulle hantera Stanley.
Jag hade lärt mig av min pappa.
Man tog ett steg tillbaka för att slippa få stryk.
Man varken konfronterade eller utmanade honom.
Man lät honom bara skälla klart över det han var irriterad över.
Det jag är mest tacksam mot Stanley för är-
- att han hjälpte mig förstå vem jag är.
Jag arbetade både för och med Stanley-
-och han gav mig spelrum.
Det handlade inte om vad jag ville bli utan hur jag var.
En av cheferna på Warner sa, strax innan Stanleys död.
"Det är förbluffande hur låga hans produktionskostnader är."
Jag: "Det beror på att Kubrick gör allt."
"Det enda han inte gör är att agera."
Han gjorde det en gång, faktiskt. För Leon.
Hej. Jag beklagar att jag inte kunde komma och ta emot priset.
De gjorde i ordning replikkorten. Jag filmade.
Tanken var att killarna med replikkorten skulle visa dem-
- men Stanley sa: "Nej, du kan väl göra det?"
Jag fick filma och visa replikkorten samtidigt.
Vi gjorde om det. "Du visar dem för fort." "Du visar dem för långsamt."
När han var klar, började han gå baklänges.
Jag sa: "Varför gör du så?"
Han: "Jag vill ha en bra avslutning."
Jag: "Det vore nog bättre"-
- "om jag bara tonade bort dig ur bild, så du inte syns mer."
"Så det bara blir svart." Det var plågsamt för honom.
Jag fick en känsla av att allt runt Leon och Stanley-
-var en filmstudio.
Högt, lågt, små detaljer, stora saker...
Det var som att stiga in i en kreativ verkstad. Det var väldigt kreativt.
Leon?
Har du spelat in det här? Har du pratat?
Har du fler peruker? Vi testar dem.
Du ser ut att ha gått ned i vikt.
De bad mig komma till London. Det var jag, Stanley och Leon där.
Se på mig.
Räta på benen.
- Stå hur du vill, men inte så. - Ska jag röra mig?
Gör vad som känns bekvämt.
Du har inte jobbat som modell, ser jag.
De här är från "Eyes Wide Shut". Jag spelade Red Cloak.
Jag blev sminkad, trots att jag alltid bar mask.
- Hur kändes det när du fick rollen? - Pinsamt.
Jag höll på att rollbesätta den och hade sett 30, 35 skådisar.
En välkänd skådis höll på att provfilma när telefonen ringde.
Han sa: "Leon, jag har bestämt att du får spela honom." Sen la han på.
Kan jag få lösenordet, tack.
Jag kände att jag kunde utveckla rollfiguren.
Det var ingen risk att jag gick för långt.
Jag kunde bara köra på, precis som i "Barry Lyndon".
Här är ljussättningsplanen.
Vi gick runt kl. 01 varje natt-
-och läste av lamporna.
Sen fick jag faxa filmfotografen-
- med uppgifter om hur vi hade satt ljuset.
Brukar inte filmfotografer göra det själv?
Jo, men Stanley litade aldrig på någon. Han gjorde aldrig det.
Det måste ha varit knepigt för erfarna yrkesmän-
- att tvingas gå igenom ett sånt... prov, i brist på ett bättre ord.
- Han ville ha det på ett visst vis? - Ja, och han ville behålla det så.
En dag sa Leon till mig: "Stanley såg bara på ditt band."
Jag sa: "Tack. Coolt." Han: "Nej, jag visade honom bara ditt band."
Stanley sa: "Honom tar vi."
"Du var toppen, så jag tog dig. Välkommen ombord."
Jag sa: "Tack, Leon. Det är verkligen lovord när det kommer från dig."
Leon arbetade jämt. Han sov aldrig.
Under maskeraden spelade jag åtta roller, bl.a. Red Cloak.
När vi var klara, sa Stanley:
"Leta rätt på scenen vi spelade in för två veckor sen."
Jag hade platåskor och kostym på mig.
Jag fick springa i korridoren, leta igenom alla tagningarna-
-och ta fram den, så vi kunde se den.
Se sa han: "Kanon. Gå tillbaka." Jag sprang tillbaka och sen fortsatte vi.
Så här såg Stanley ut på slutet.
Han såg trött ut. Vissa sa att han såg ut att ha tappat greppet-
-men så var det absolut inte.
Han, jag och Margaret, som var samordnare-
- var de sista som lämnade studion kl. 03, 04.
Vi hade en ritual. När allt var klart och alla hade lämnat studion-
- kom han in och sa: "Vi tar oss ett snack."
Sen pratade vi om allt som hade gått bra den dagen-
- och vem som hade försökt hårt. Vi kollade in gårdagens tagningar.
När vi spelade in, meddelade Venedigs filmfestival-
- att den tänkte hylla filmskaparen Stanley Kubrick.
Den ville ha kopior av alla hans filmer, så jag fick fixa dem.
Samtidigt gjorde vi ett nytt inter- negativ till "A Clockwork Orange".
Samtidigt var jag dialogcoach och rollbesatte filmer.
Jag höll på att explodera. Han blev allt tröttare.
Vissa dagar när vi körde hem från Norfolk...
När han steg ur, trodde jag inte han skulle hitta till ytterdörren.
Om han böjde sig ned för att plocka upp nåt-
-fick jag sen plocka upp Stanley.
Den sista veckan var han helt utmattad.
Jag åkte till mataffären på lördag eftermiddag.
Mobilen ringde och jag svarade. Det var Stanley.
Jag stod lutad mot bilen och vi pratade i 2,5 timmar.
Det var kusligt, för han var lika vänlig som dagen när vi träffades.
"Hej. Det är jag som är Stanley." Han var rationell, lugn och vänlig."
Mer avslappnad än på länge, för vi var ju mitt i ett kaos.
Men det var han.
Det var den sista kontakt vi hade.
Tidigt på söndag morgon avled han.
De sa att det verkade som om-
- han hade försökt få tag i en syrgasbehållare i sovrummet.
Filmskaparen Stanley Kubrick har dött vid 70 års ålder.
Stanley Kubrick, en av filmens stora, avled i dag.
Kubrick gjorde filmer som "2001" och "A Clockwork Orange".
Han hade just avslutat sin sista film "Eyes Wide Shut".
Filmbolaget var chockat ett tag.
Stanley hade spelat in den och höll på att göra den färdig för leverans-
-till filmbolaget...
Det kunde han inte göra nu-
- och Leon Vitali var nyckeln i det här.
Han hade varit med.
Leon Vitali var den viktigaste personen i Kubricks "stall".
Det var en rörande scen på Dorset Hotel.
Leon hade rödgråtna ögon-
- men var fast besluten, inför styrelsen och Warners tekniska chef-
- som var Kubricks svåger, att göra allt för att avsluta filmen-
- i Stanleys anda. Det var en enorm komplimang.
Han hade inte bara heder, han var dessutom hängiven.
Personen som han hade haft en relation med i 30 år var borta.
Nu skulle han göra klart hans sista verk-
- trots att ett gäng andra människor behandlade honom som skit.
Det var en hemsk tid.
Det var lättare att arbeta och leva i enlighet med den normen-
- men svårare, som assistent, att kräva detsamma.
- Det var inte lätt. - Nej.
När han levde utkämpade vi strider, men han var alltid där.
Allt handlade om honom.
Nu handlade det om-
-vad alla trodde han handlade om.
Det vimlade av folk som la hinder i vägen-
- som om de ville vara de som skulle berätta hur saker skulle göras.
Jag satte upp affischen på kontoret, såg på den och tänkte:
"Det här är därför du gör det." Det här fotot gör inte resten rättvisa-
- för vid den tiden kontrollerade jag varenda överföring-
-från vartenda land.
20 % av alla kopior som visades i USA-
- granskades från början till slut. Vi skickade 2 500 kopior till USA.
- Hur kollapsade du? - Det ska jag berätta.
Jag försöker inte spela hjälte nu.
Jag gjorde två 36-timmarsvändor i labbets visningsrum.
Ibland fick jag ringa: "Kan nån komma hit och hålla koll på kopian?"
"Jag måste springa och kräkas."
Så sjuk var jag.
Vi jobbade 15, 18 timmar om dagen.
Leon jobbade dygnet runt, sju dagar i veckan.
Jag tror inte han sov någonting.
De hade släppt dvd:n-
- eftersom de hade gjort mycket pr i samband med biopremiären.
Det blev lite av en katastrof. Folk blev rasande:
"Hur kunde ni göra så här mot mästarens verk?"
Det var inte bara att formatera om filmen. De fick göra om rubbet.
Man behövde folk som Leon, som kunde filmen utantill.
Jag godkände kostnaden för all mastring och digitalisering.
Vi remastrade den igen-
- och den fick högre teknisk kvalitet än vad vhs-kopian hade haft.
Det var bara Leon som hade kunnat klara den restaureringen.
Leon kunde både produktion-
-och distribution, vilket är vanligt.
Man lär sig filmen genom att arbeta med och kopiera den.
Har man kopierat film i 15 år, kan man negativen-
-men det gjorde inte jag.
Han visste hur den skulle låta-
- och se ut och visste hur han skulle göra med negativen.
Han var den ende som visste det. Sista delen av jobbet-
-gick ut på att bevara allt-
- och se till så allt fanns i tryggt förvar.
Han packade ihop allt och åkte till USA.
Nån var tvungen att föra tänkesättet vidare och det blev Leon.
Leon fick i uppgift att ta över stafettpinnen-
- och samtidigt ta skit från folk som inte vill att det gjordes.
Leon var den som stod där när knivarna togs fram.
Han fick skit för det Stanley hade gjort mot folk i många år.
För Stanley fanns ju inte längre. Kubrick-gänget på Warner-
- var känt för att vara tufft. Det tog ingen skit och gjorde som det ville-
- eftersom Kubrick var unik. Warner tänkte inte säga nej.
Kritikerna tänkte inte säga ja, så Leon hamnade i mitten-
-och försökte blidka alla.
När jag arbetar med en film vill jag veta produktionshistoriken.
Vet man hur filmen gjordes, talar den till en.
Bara att återskapa det Stanley hade gjort tog två, tre år.
Jag fick göra research och leta rätt på mastrar. Sen kunde jobbet börja.
"Barry Lyndon" bestod av mängder av långa tagningar.
Många gånger var det utomhustagningar.
Leon visste hur ljust det skulle vara och vilken kontrast de skulle ha.
Man insåg hur mycket han visste.
När den var klar insåg vi att den var långt ifrån klar.
Leon fick flytta in hos Warner.
Han kämpade för ännu en överföring-
- eller för att nåt skulle göras på ett visst vis.
De nötte ned honom-
- för Warner hade gjort mer än nån kunde begära under processen.
Folk ringde mig och sa:
"Vet du hur snacket går om dig? Du tigger om problem."
Jag tiggde aldrig om några problem-
- men om problem fanns var jag tvungen att påpeka det.
Jag var tvungen att vara ärlig och säga: "Det här är fel."
Han blev allt magrare och sjukare.
Han såg tärd och rädd ut.
Vid ett tillfälle vägde jag 29 kg.
Det var här jag mådde dåligt. Det var min bekräftelse.
"Jag heter Leon Vitali. Jag helar mig själv."
Han gav alltid hundra procent på jobbet.
Han är som en kackerlacka. Inget stoppar honom.
Så småningom fick han ett skrivbord i en korridor på Warner.
Han satt där ensam och såg till att allt gjordes korrekt.
Om nån ville visa "2001", skötte han det.
Ingen annan hade sån manisk noggrannhet som Stanley och Leon.
Det syns i filmerna. De här filmerna hade aldrig funnits i dag-
- om inte Leon hade slitit alla åren med Stanley.
Leon rättade till alla fel. Han bevarade filmerna-
- så framtida generationer kan få se Stanleys verk som han ville ha dem.
Det kommer bli Leons avtryck på Stanley Kubricks arv.
I Los Angeles pågår en utställning...
När utställningen hade galapremiär, var Leon inte delaktig.
Leon avfärdades, bara. Alla "experterna" pratade om Stanley-
- och hur han var... Det fanns en person i hörnet-
- som hade arbetat med honom i varje skede. Det var som Leon inte fanns.
Var du med på invigningen?
Om jag hade nån officiell roll? Nej, inte alls.
Den här stora galan där folk pratade om Stanley...
- Nej, jag gick inte på den. - Inte?
Av eget val eller blev du inte inbjuden?
Jag blev inte inbjuden.
Leon hade all rätt att säga att ut- ställningen sög, men det var tvärtom.
Han sa: "Jag tar med dig dit." När min kompis ville gå dit-
-sa Leon: "Jag tar med er igen."
Att få se filmskapare som James L. Brooks ställa frågor-
- och bli ledsagad genom de här världarna av Leon var otroligt.
När jag bad Leon ta med ett gäng filmstudenter dit-
-sa han ja direkt.
Det var fantastiskt. Det gjorde honom glad att få dela med sig.
Jag minns ett möte med Oscarsakademin-
- där vi diskuterade lämpliga intervjuobjekt.
Jag sa: "Varför har ni inte intervjuat Leon Vitali?"
"Det borde ni gjort för länge sen inför Kubrick-utställningen."
Jag fick veta att han gick dit 25, 30 gånger för att göra folk en tjänst.
Mycket av grejerna hade ett affektionsvärde för mig.
Jag kunde säga: "Jag minns när jag arbetade på det."
Jag tittade på linserna i timmar.
Det kändes mer som ett farväl nu än när han dog.
Vissa ställen är som människor. Vissa glänser, andra inte.
Finns det nåt ont här?
Leon tvingades både gå vidare i livet utan sin mentor-
- och att flytta till Los Angeles för att förvalta Kubricks arv.
Sen beslöt han att stanna och insåg att det är svårt att få in en fot.
Fattar du? Håll dig borta!
Jag fick hjälpa honom ekonomiskt.
Det är lite tragiskt, för han har arbetat stenhårt.
Man hade hoppats att han hade fått ihop så han klarade sig-
-eftersom han lever ett enkelt liv.
Bra. De sista två var bättre.
Stanley sprudlade av energi. Jag fick lov att lägga mig i överallt-
- men det gick inte här eftersom allt var så utstakat.
- Arbetar du fortfarande för Stanley? - Givetvis.
- Du gör det alltså frivilligt? - Ja, jag älskar Stanley.
Det är därför jag gör det. Jag älskar honom.
- Du får alltså inte ens betalt? - Nej. Än sen?
Det finns många Leon i den här branschen.
Han är en bra representant för den gruppen människor-
-som aldrig får nåt erkännande.
Man ger sin assistent en julklapp som erkännande-
- men den personen kanske har kämpat för en i 25 år.
Hur ger man dem ett adekvat erkännande?
Filmbranschen är fascinerande.
Den är ett tåg i rörelse med folk som går på/av-
- men tåget måste ha bränsle nog att komma fram.
Det är som en cirkus.
Branschen har en lockelse som överträffar ens egen kreativitet.
Man är en del av den. Ens hudfärg, ens sexuella läggning...
Den har alltid varit en tillflyktsort om man bara funkar socialt.
Är man självupptagen eller sur överlever man inte i branschen.
- Om man inte är skådis, förstås. - Stanna där. Vi är redo att börja.
Leon la många år av sitt liv på, och han höll på att stryka med-
-att få kopiorna perfekta.
Hade man tagit bort en enda person, hade det saknats nåt i filmen.
De är som Leon allihop.
Alla de under strecket är de som lyfter upp folk över det.
Det var otroligt att Leon fick stanna kvar och arbeta åt maestron.
De var oskiljaktiga under lång tid.
Jag drömmer om honom mer och mer.
Drömmen utspelar sig i mitt hus.
Det är fullt med folk jag inte känner.
Vi ska börja spela in en film-
- men det finns ingen känsla av att vi måste kommunicera överhuvudtaget.
Vi bara tittar på varann, nickar och säger "det blir bra."
Om man ser tillbaka på när man var ett barn med ambitioner-
-som aldrig kom att förverkligas.
Det är mycket som kan göra en frustrerad och arg-
-men ändå upprymd.
I många fall spelar det ingen roll om det blir exakt som man vill.
Det viktigaste är resan-
- för upplevelserna kan vara otroligt givande.
Leon var en ande. Dörrarna öppnades innan han kom fram.
Han har en Kubrick-aura.
Lärlingen blev plötsligt mästaren som satt inne med alla svaren.
- Är du stolt över din resa? - Ja, givetvis.
Klart jag är. Det har varit makalöst hittills.
Bästa tänkbara sätt att dö på.
Antingen skulle jag vilja dö i sömnen-
-eller hålla på med...
Att få dö vid ett Steenbeck-redigeringsbord.
Om man nu kan hitta ett sånt numera.
Kanske medan jag gör en ny överföring.
Som en 4K-eller 8K-överföring av "2001"
När musiken tonar ut...
"Jag kommer. Jag kommer till dig, Zarathustra."
Nåt åt det hållet. Nåt romantiskt.
Det vore fint.
- Ett lyckligt slut, alltså? - Ja, givetvis.
Leon Vitali arbetar numera som konsult för Kubricks dödsbo.
Han leder arbetet med en digital 4K-utgåva av "2001".
Till minne av Steve Southgate 1950-2016
Till minne av Lee Ermey 1944-2018
Översättning: Martin Andersson www.btistudios.com